Jak je to skutečně se skleníkem Pražské botanické zahrady

	V posledních týdnech byla v článcích pana P. Blažka systematicky napadána Pražská botanická zahrada a já osobně, později odbor životního prostředí MHMP a nakonec i náměstek primátora Ing. P.Švec. Dlouho se mi nechtělo odpovídat. Důvodem nebyla lenost nebo nedostatek protiargumentů. V situaci, kdy zahrada žalovala původního projektanta skleníku akad.architekta Z.Deyla a očekává soudní řízení, mi nepřipadalo fér vést polemiku v tisku. Protistrana však zřejmě volí taktiku masivního vrhu blátem a předpokládá, že i když opadá, nějaký ten flek – i když neprávem – zůstane. Poslední útoky pak již překročily veškerou únosnou mez a tak mi nezbývá než se ozvat.
	V článku “Pavel Blažek o skleníkovém přeludu”, uveřejněném v rubrice Zemských novin “Regionální komentář” dne 16.ledna tohoto roku, autor píše: “Městští radní se zasadili před pěti lety o to, aby přitažlivost hlavního města zvýšila Fata Morgana. Velký, asi sto padesát metrů dlouhý skleník s rostlinami polopouštního a tropického typu. Záměr pamatoval i na vysokohorské rostliny v chladné sekci skleníku. Čarokrásnou procházku měl podle projektu zvýraznit efekt skla, jež by propojilo interiér a exteriér v jeden zrakový prožitek. Po pěti letech se ukázalo, že metropole bude mít místo Fata Morgany skleník připomínající povrchový tubus metra. Ředitel botanické zahrady totiž ideu projektu, s níž se sám původně ztotožnil, zamítl. Rozhodl se nahradit sklo neprůhledným mléčným polykarbonátem.
	Jaká je pravda? Z celého výše citovaného textu platí pouze první tři věty. Po výběrovém řízení v roce 1996, v němž zvítězil Z.Deyl, se hledal tvar skleníku i jeho přesné umístění. Nahradit sklo polykarbonátem jsem se skutečně rozhodl, ovšem ne po pěti letech, jak z textu vyplývá, ale již v roce ´96, okamžitě, když na téma zastřešení přišla řeč. Žádný projekt, kresba, či výpočet zasklené střechy nikdy neexistovaly, s lexanem se počítalo zcela od počátku! Jedinou změnou, k níž došlo, byla výměna původně uvažované 16 mm silné tříkomorové lexanové desky za 20 milimetrovou čtyřkomorovou, izolačně vhodnější. To se stalo počátkem prvního čtvrtletí 1997, kdy se podařilo tento materiál zajistit. Polykarbonát ovšem nebude mléčný (správně se tomu bíle zakalenému lexanu, který má pan Blažek na mysli, říká “opál”), ale čirý. Průzračný ovšem není, tuto vlastnost by mělo dvouvrstvé plexisklo, které však nejde ohnout a je značně křehké. O pohledovém spojení interiéru a exteriéru nikdy nebyla řeč, pokud by k němu došlo z interiéru skleníku, bylo by navíc naprosto nežádoucí. Jednalo se tedy pouze o zrcadlení oblohy v opláštění skleníku při pohledu zvenčí, což je – vezmeme-li v úvahu klady lexanu - efekt poměrně zbytný. No nic, čtěme dál.
	“S pádem zrakového efektu Faty Morgany vzaly zasvé i finanční propočty. Podle nich měl být skleník ze skla o polovinu levnější než polykarbonátová varianta, která z městské pokladny odčerpá téměř sto čtyřicet milionů korun.”
	Pane Blažku, to se ale necháte snadno zhoupnout. Lidově se tomu říká bašťoun. Na tohle vám totiž stačilo zvednout telefon a obvolat dvě tři firmy, což by ovšem skutečný investigativní novinář rozhodně udělal. Takže toto jsou fakta: za 1 m2 při stavbě skleníku použitého 20 milimetrů silného čtyřkomorového lexanu s dripovou úpravou (nezakapává z něj) zaplatila Pražská botanická zahrada i s DPH 1200.- Kč, jeho hmotnost je asi 3 kg. Pokud byste použil obyčejné vakuové dvojité sklo s folií, která při rozbití tabule udrží střepy, zaplatil byste za 1 m2 již celých 2.125.- Kč. Jeho horší izolační vlastnosti a fakt, že jde o střechu obloukovitě klenutou ho ale ze hry vylučují. Bylo by tedy třeba užít ohýbané dvojité vakuové sklo se stejným koeficientem teplotní prostupnosti jaký má výše zmíněný lexan (součinitel prostupu tepla k=1.8). Víte co by to stálo? Za 1 m2 byste zaplatil s DPH plných 8.700.- Kč, asi 7x víc než za polykarbonát! A víte kolik taková tabule váží? 40 kg/1 m2! Tedy zhruba 13x víc než lexan. I hodně chabý a netechnický rozum dospěje k tomu, že konstrukce, která by výslednou váhu nesla, by musela být v případě skleněné střechy podstatně masivnější a o hodně dražší než ta použitá. A to už se vůbec nezmiňuji o tom, že pro užití lexanu hovoří i to, že je pro růst rostlin podstatně vhodnější. Takže jdeme dál:
“Potud by snad bylo vše v pořádku.” (Skutečně, pokud byste v předchozích řádcích nelhal? To se tedy nedomnívám!) “Kdyby vedení botanické zahrady zvýšení  investičních nároků předložilo ke kontrole odboru městského investora a městské radě k projednání. A dodrželo závazek zadat stavbu vítězi veřejné soutěže.”
 	Dokumentace pro stavební povolení byla zpracována a předána 31.XII.1997, vlastní povolení bylo vydáno dne 8.X.1998 a nabylo právní moci dnem 23.XI.1998. Teprve potom mohl být zpracován rozpočet stavby (protože existovaly výkresy a bylo podle čeho počítat). Do té doby vycházela Pražská botanická z částky 20 milionů korun, tedy z údaje vítěze architektonické soutěže Z. Deyla. To, že dojde k navýšení nákladů jsme se tedy dozvěděli (ve dvou krocích, po projektu pro územní rozhodnutí šlo o částku asi 57, podruhé, po zpracování projektu pro stavební povolení již asi o 87 milionů) až v letech 97 a 98. Máte pravdu, že jsme se při takovém navýšení nákladů měli podle usnesení městské rady ze dne 14.5.96 obrátit na odbor městského investora, a neomlouvá nás, že jsme ho omylem obdrželi až na jaře 1997. To také konstatoval audit v roce 1998 a byla to – ve věci skleníku – jeho jediná výtka. Říkáme-li rozpočet, je však třeba říci, že nešlo o rozpočet položkový, ale opět hrubé odhady, propočet, protože dokumentace ke stavebnímu řízení byla neúplná a vadná. Důkazem toho, že MHMP byl o zvýšení předpokládaných nákladů informován, je jak zpráva auditu předložená radě, tak i přidělování investičních prostředků v dalších letech. Samozřejmé také je, že poté, co v loňském roce nová firma prováděcí projekt dokončila, byl v lednu tohoto roku konečně položkový rozpočet zpracován a předán odboru městského investora, abychom ho po kontrole řádně městské radě předložili.
	Větu “A dodržela závazek zadat stavbu vítězi veřejné soutěže” příliš nechápu. Pokud jde o projekt prováděcí dokumentace, tak ten zadán Z. Deylovi, vítězi architektonické soutěže, byl. To, že tento stupeň nezvládl, v termínu práci neodevzdal a botanická zahrada mu proto smlouvu musela vypovědět a dokumentaci objednat u jiné firmy, je věc jiná.  Pokud se jedná o vlastní stavbu skleníku a firmy, které se na ní podílely, pak se, samozřejmě, soutěže ve formě výběrových řízení konaly a práce byly  vítězným firmám zadávány. Je možné, že jste informován od původních projektantů, pak ovšem polovičatě. Věta z dopisu (kterým jsem jim 3.6.96 sděloval, že jejich návrh v soutěži zvítězil) totiž zněla: “Samozřejmě počítáme s vypsáním veřejné soutěže na generálního dodavatele stavby, popřípadě i více soutěží, pokud bude praktické např. rozdělit zemní a stavební práce”.  Druhou zmíněnou variantu (pro zahradu organizačně náročnější) jsme volili proto, že byla výrazně úspornější (vypuštění mezičlánku, jehož organizační práci a koordinaci subdodavatelů je nutno zaplatit). Znovu upozorňuji na to, že jsme tehdy ovšem netušili, že částka 20 milionů korun, kterou uvedl původní projektant jako odhad nákladů na stavbu skleníku a s níž jsme kalkulovali, je absolutně nereálná. Srovnání s jinými skleníky v ČR nebo v Evropě možné nebylo, protože v našem případě se jedná o vysoce atypickou, stavebně i technicky náročnou a lze říci unikátní stavbu. Kdybychom byli věděli, že skleník bude oproti odhadu autorizovaného architekta, autora projektu, mnohonásobně dražší, asi bychom ihned vypsali veřejnou obchodní soutěž – ale po bitvě každý generál. 
Až na to, že jsme se neobrátili ve smyslu usnesení RMHMP na odbor městského investora, také audit v roce 1998 žádné pochybení zahrady nekonstatoval, a to ani ve výběrových řízeních a následně uzavřených smlouvách. 
	“…ředitel…nereagoval ani na upozornění projektantů a statika na svévoli dodavatele stavby, který bez ohledů na projekt stavěl podle svého chtění (kdo vás učil češtinu, pane Blažku?). I poté co vše prasklo a odbor výstavby stavbu skleníku zastavil.”
	Takže. Původní projektant Z.Deyl měl veškerou realizační dokumentaci a statické výpočty předat botanické zahradě do 29.III.1999, posléze - podle dohody na MHMP – v náhradním termínu do 1.XI.99. Protože to neudělal, zahrada mu asi měsíc po tomto konečném termínu smlouvu vypověděla a zadala zpracování realizační dokumentace ke skleníku jiné firmě. Balík, který došel do Pražské botanické zahrady po ukončení smluvního vztahu s původními projektanty (a snad obsahuje realizační dokumentaci), jsme nikdy neotevřeli a odesilatele Z.Deyla jsme vyzvali, aby si ho odnesl. Podle výkresu původního projektanta začala zahrada realizovat pouze stavbu horního základového pasu. Značně se lišil od dokumentace ke stavebnímu řízení a - stejně jako v prvním stupni - nebyl doprovozen statickým výpočtem (ten nebyl dodán dodnes a Ing. Lávička v článku ZN ze dne 19.1. nemluví pravdu). Hlavní chybu měl v tom, že navržené patky nešly v prostředí lokality provést (zbylá hornina se rozpadala). Při projednávání s městským statikem a vedoucím stavebního odboru OÚ Prahy 7 byla skutečně stavba (pouze) základového pasu pozastavena, pokračovala až po předložení výkresu, který zahrnoval provedené změny. Ten podepsali tři projektanti, přičemž jedním z nich byl pan Ing. J. Lávička, spolupracovník Deyla. Nová projekční firma později posoudila stabilitu již realizovaných konstrukcí a zjistila, že je nevyhovující. Horní mantinel bylo třeba dodatečně přikotvit k rostlému terénu, aby byl staticky určitý. Celý tento postup znamenal pro zahradu zdržení i navýšení nákladů. Pokud jde o zastavení stavby, dodavatel stavby se samozřejmě neřídil vlastním “chtěním”, ale projektem. Novým, platným, zpracovaným firmou, která Deylův ateliér nahradila. Jednalo se o strojovny klimatizace a jezera, které bylo třeba oproti projektu pro stavební povolení razantně zvětšit. Proč? To je jednoduché, potřebné zařízení by se do nich totiž vůbec nevešlo, projekt pro stavební povolení totiž technologii neřešil a spokojil se s náznaky a (bohužel nepodloženými) odhady.
Protože tento text budou číst i nedospělí čtenáři a navíc před 22. hodinou, nekomentuji text korunovaný větou “Stejně jako v komunistických dobách.”
	V návazném článku na víceméně shodné téma “Ředitel zahrady neuposlechl městskou radu” (ve stejném vydání ZN) jde víceméně o totéž a k mnoha opakujícím se tvrzením se nebudu vyjadřovat. Už vstupní tvrzení, že jsem “…vydal bez souhlasu městské rady desítky milionů na stavbu skleníku…” je kuriózní. Skutečně jsem doma nerozbil prasátko, ani nezneužil podnikové fondy. Prostředky byly, samozřejmě, magistrátem řádně přiděleny do příslušného investičního fondu v rámci financování příspěvkové organizace, kterou Pražská botanická zahrada je. 
	“Ztrátu důležité části stavebního deníku” zdůvodňovat třeba není, protože se prostě nic neztratilo, člen městského zastupitelstva Branko Doleček se mýlí, lépe řečeno, je mylně informován. Totéž se týká důkazů o “dodržování zákona při volbě stavitele” či “…neschopnosti vyvrátit podezření o vykazování fiktivních prací stavitelem.” Nikdo jiný, kromě auditu v roce 1998, nás o žádné doklady, které by měly cokoliv podobného potvrdit nebo vyvrátit nepožádal. Audit kontroloval zcela vše, včetně financování a uzavřených smluv, a žádné pochybení nekonstatoval. Věta tvrdící “Vaculová nedonutila Haagra k předkládání účtů” zní dramaticky, ale je opět zcela mimo realitu. Paní Ing. K.Vaculová má účty kdykoliv k dispozici, stejně jako kterýkoliv kompetentní pracovník MHMP, navíc každoročně probíhá podrobné finanční hodnocení, kdy všechna data příslušné magistrátní odbory kontrolují. Pokud bych je zamykal v šupleti a schovával od něj klíč, bylo by to jistě důvodem k postihu, ale nic takového se neděje. Celá “síť podezření” je totiž vykonstruovaná, absolutně umělá, a jistě by se rozplynula v jediném okamžiku  - kdyby totiž aktéři příběhu botanickou zahradu navštívili. (Tak jako jmenovaný zastupitel Branko Doleček, který po první interpelaci na MHMP zahradu navštívil a pokládal vysvětlení za dostačující.) To se samozřejmě týká i v závěru článku zmíněné údajné “…neschopnosti doložit hospodárné vynakládání peněz obyvatel města.”  Zvlášť pěkně se asi čte zástupcům firem, které pro naši zahradu pracují, a s nimiž vždy smlouvám jako Arab, jen abych docílil co nejnižší cenu. Polemiku k zmínce, že “geologický průzkum firmy IKE (dnes GEOTEC) neodpovídá skutečné situaci”, která je ovšem naprosto nepravdivá, ponechám již na pracovnících jmenované firmy – čtenáře snad uklidní fakt, že na stavbě se dosud vystřídalo nejméně šest zkušených a plně kvalifikovaných geologů s vynikající pověstí ve svém oboru. 
	Články pana Blažka jsou plné nepravd, omylů a pokroucených útržků informací. Až se rozhodne skutečnost si ověřit, věřím, že si kajícně roztrhne roucho a veřejně se omluví.
						
Jiří R. Haager, ředitel Pražské botanické zahrady